Kjetil Løndal
Kjetil Løndal | |||
---|---|---|---|
Født | 6. mai 1907![]() | ||
Død | 29. nov. 1987![]() | ||
Beskjeftigelse | Musiker ![]() | ||
Nasjonalitet | Norge | ||
Utmerkelser | Kongens fortjenstmedalje |
Kjetil Løndal (født 1907 i Tuddal, død 1987 i Oslo) var en storspelemann fra Telemark.[1]
Kjetil vokste opp i Tuddal, og fikk lært mye spel av faren, Svein Løndal. Senere fikk han lære av Torstein Grotbekk, Johannes Dahle, Torkjell Haugerud og Henrik Gjellesvik.
Han flyttet til Oslo i 1939 og arbeidet i mange år som vaktmester i et område som omfattet deler av Casparisgate og Uelandsgate. Kjetil Løndal ble også tilkalt når vaktmesteren i Nordahl Bruns Gate 22, Talleiv Røysland, sto fast med et problem. Som vaktmester var Kjetil populær blant barna i gården, og kom til å bli en viktig inspirasjon for Lillebjørn Nilsen, som vokste opp på samme sted.
Fra 1945 til 1980 var Kjetil Løndal musikalsk leder for spelgruppa i Laget for Folkemusikk, og et par år også formann i laget. I to år satt han også som formann for Landslaget for spelemenn. I løpet av denne tida var han fast spelemann i Telelaget, og danselærer samme sted.
Kjetil var grundig, og sørget alltid for å holde fela i god stand. Når Laget skulle spille sammen, var han omhyggelig med at alle spelemennene hadde stemt felene sine skikkelig. Han var opptatt av at samspelet skulle låte best mulig. Som konsertspelemann var han ofte uslåelig. Han vant Landskappleiken fire ganger i 1956, 1958, 1959 og i 1966. Han var og god danser, og er den eneste som både har vunnet landskappleiken i spel og i dans.
Kjetil Løndal er representert på flere plater. Til hundreårsjubileet i 2007 foreligger det en solo-CD med toppspel av Kjetil Løndal.
Det er Kjetil Løndal som har preget den mest kjente varianten av hallingen Sevliden, etter en legendarisk omkamp med Hauk Buen på Vårlengtstemnet i Porsgrunn i 1964. De fleste spelemenn som lærer seg den slåtten, spiller den etter mønster av denne framføringen.
Kjetil Løndal fikk i 1977 på sine eldre dager Kongens fortjenstmedalje i gull.[2]
Referanser