Vescomtat de Rocabertí
![]() | |
Tipus | vescomtat i vescomtat ![]() |
---|---|
Estat | Espanya ![]() |
Els vescomtat de Rocabertí, antigament anomenat vescomtat de Peralada o de Quermançó, és un títol nobiliari català. El seu origen és una antiga jurisdicció feudal, que primerament va formar part del comtat d'Empúries, i va anar lligada al llinatge dels Rocabertí, centrada en el castell de Rocabertí, situat a la Jonquera, i que s'estenia per la serra de l'Albera, a les poblacions de Cantallops, les Escaules, Campmany, Morellàs i Bellaguarda de Capcir.[1]
L'actual titular és Pere de Montaner i Cerdà.
Història
De Peralada a Rocabertí
El vescomtat de Peralada, també anomenat de Quermançó, formava part de l'antic comtat d'Empúries-Peralada, i comprenia l'antic pagus entorn aquesta vila. El primer vescomte documentat és Bonfill, al segle x.[2] El 1078, la vila de Peralada va ser llegada per Ponç I d'Empúries al seu segon fill Berenguer, en condomini amb el seu germà Hug II d'Empúries, però els dos fills van acabar dividint-se el territori i governant-lo separadament.[3] Els successors de Berenguer no van emprar regularment el títol de vescomtes de Peralada sinó el de vescomtes de Quermançó, deixant per a la vila de Peralada el títol de senyoria.[2]
La denominació de Rocabertí va imposar-se més tard, quan el procés de senyorialització va fer que les antigues famílies de funcionaris vescomtals comencessin a apropiar-se dels territoris que tenien encomanats i a fer-los hereditaris.[4] Els Rocabertí governarien sobre l'antic vescomtat de la fi del segle X ençà, exceptat a la senyoria de Peralada, la qual no obtindrien fins anys després, amb Dalmau IV (1166-1181), que la va heretar, almenys la major part de la senyoria, de la seva esposa Ermessenda de Navata i que va acabar convertint-se en la capital del vescomtat. D'encetar el seu govern al vescomtat ençà, van començar a anomenar-lo, encara que no de forma definitiva al començament, vescomtat de Rocabertí, sent Dalmau I el primer a emprar aquesta denominació vers l'any 971.[1]
Els dominis dels Rocabertí, però, aviat es van escampar per terres de l'antic comtat de Besalú, a partir de 1111 controlat pel comte de Barcelona. La relació dels vescomtes de Rocabertí amb els comtes d'Empúries i els de Barcelona fou ambivalent fins ben entrat el segle xiii, durant el qual el poder reial es va afermar a l'Alt Empordà, i els Rocabertí van optar per aproximar-se a la corona, que van servir en diverses i importants ocasions.
Comtes de Peralada
El 1599 Felip III va atorgar als vescomtes el nou títol de comte de Peralada, que a partir d'aleshores seria el principal de la nissaga. La línia masculina dels Rocabertí es va extingir l'any 1672, amb la mort de Martí Jofre I de Rocabertí, al qual el va succeir la vescomtessa Elisenda, casada amb el comte d'Albatera, de cognom Rocafull; el fill del matrimoni, Guillem de Rocafull i de Rocabertí va decidir donar preferència al segon cognom, per correspondre a un llinatge més antic i prestigiós, i va obtenir la grandesa d'Espanya per al títol de comte de Peralada (1703), però va morir sense descendents el 1728.[5] Llavors el títol va passar als Boixadors, comtes de Savallà, que també adoptaren el cognom Rocabertí, fins a 1862, quan, extingida la línia masculina, va passar a casa de Dameto, marquesos de Bellpuig, que van cognomenar-se Rocabertí de Dameto.[5] El títol va canviar de família després més ràpidament, i el 1899 va passar als Sureda, marquesos de Vivot i descendents d'una branca dels Boixadors,[5] el 1912 als Fortuny i el 1973 als Montaner, que en són els actuals titulars.[1]
Llista dels vescomtes de Rocabertí
Llista dels vescomtes de Rocabertí:[6]
Primer llinatge:
- Dalmau I de Rocabertí (a. 971-d. 985) vescomte de Peralada i vescomte de Rocabertí (?)
- Dalmau II de Rocabertí (d. 985-d. 1017) vescomte de Peralada
- Guillem I de Rocabertí (d. 1017-d.1058) = Bonadona
- Ramon Guillem I de Rocabertí (d. 1058-vers 1090) vescomte de Peralada, vescomte de Verges i vescomte de Rocabertí
- Arsenda de Rocabertí (vers 1090-vers 1110) = Berenguer d'Empúries o Berenguer Renard de Quermançó
Segon llinatge:
- Dalmau (III) de Rocabertí [o de Quermançó] (vers 1110-a. 1131) [vescomte de Peralada] i vescomte de Rocabertí, fill de Berenguer d'Empúries i d'Arsenda [de Rocabertí]
- Berenguer Renard de Peralada (a. 1131-a. 1132)
- Gausbert de Peralada (a. 1132-vers el 1138)
- Jofre (I) de Rocabertí (vers el 1138-1166)
- Dalmau (IV) de Rocabertí (1166-1181)
- Jofre (II) de Rocabertí (1181-1212)
- Dalmau (V) de Rocabertí (1212-1229)
- Hug Jofre (I) de Rocabertí (1229-1250) [regent]
- Jofre (III) de Rocabertí (1229/1250-1282)
- Dalmau (VI) de Rocabertí i de Palau (1282-1304)
- Jofre (IV) de Rocabertí i Desfar (1304-1309)
- Dalmau (VII) de Rocabertí i d'Urgell (1309-1324)
- Jofre (V) de Rocabertí i de Serrallonga (1324-1342)
- Felip Dalmau (I) de Rocabertí i de Montcada (1342-1392)
- Jofre (VI) de Rocabertí i de Fenollet (1392-1403)
- Dalmau (VIII) de Rocabertí i Ferrandis d'Híxar (1403-1454)
- Jofre (VII) de Rocabertí i de Montcada (1454-1479)
- Felip Dalmau (II) de Rocabertí i de Castre-Pinós (1479-1512)
- Martí Onofre (I) de Rocabertí i de Rocabertí (1512-1567)
- Francesc Dalmau I de Rocabertí i de Sarriera (1567-1592)
- Francesc Jofre I de Rocabertí i de Pacs (1592-1634) comte de Peralada el 1599
- Francesc Dalmau II de Rocabertí i de Safortesa (1634-1644)
- Ramon Dalmau I de Rocabertí i de Safortesa (1644-1663) marquès d'Anglesola el 1645
- Martí Jofre I de Rocabertí i de Safortesa (1663-1671)
- Elisenda I de Rocabertí i de Safortesa (1671-d 1672) = Ramon de Rocafull-Puixmarín, comte d'Albatera
Rocabertí-Rocafull:
- Guillem Manuel I de Rocabertí, òlim de Rocafull-Puixmarín i de Rocabertí (d. 1672-1728) gran d'Espanya el 1703
Rocabertí-Boixadors:
- Joan Antoni de Boixadors Pacs i de Pinós (1728-1745) comte de Savallà
- Bernat Antoni de Boixadors i Sureda de Sant Martí (1745-1755)
- Ferran Basili I de Rocabertí-Boixadors i Chaves (1755-1805)
- Joana I de Rocabertí-Boixadors i Cotoner (1805-1862) = Antoni Maria Dameto i Crespí de Valldaura, marquès de Bellpuig
Rocabertí-Boixadors-Dameto:
- Francesc Xavier de Rocabertí-Boixadors Dameto i de Boixadors (1863-1875)
- Tomàs de Rocabertí-Boixadors Dameto i de Verí (1875-1898)
- Joana (II) Adelaida de Rocabertí-Boixadors Dameto i de Verí (1898-1899) = Ramon Despuig i Fortuny, comte de Montenegro i de Montoro
Sureda:
- Joan Miquel de Sureda i de Verí (1899-1912), marquès de Vivot.
- Bàrbara Sureda i Fortuny (1912-1972)
Montaner:
- Pere de Montaner i Cerdà (Des del 1973)
Referències
- ↑ 1,0 1,1 1,2 «Vescomtat de Rocabertí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
- ↑ 2,0 2,1 «Vescomtat de Rocabertí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
- ↑ «Vescomtat de Rocabertí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
- ↑ Negre i Pastell, 1968, p. 24.
- ↑ 5,0 5,1 5,2 Negre i Pastell, 1968, p. 27.
- ↑ La numeració ordinal dels vescomtes varia segons les tradicions historiogràfiques. Aquí se segueix l'establerta per la Gran Enciclopèdia Catalana (amb correccions d'errates evidents) i no la utilitzada anteriorment per Santiago Sobrequés, que no comptabilitzà els membres del primer llinatge Rocabertí, per considerar-los vescomtes de Peralada, i que comptà com a Jofre (III) el vescomte Hug Jofre (I).
Bibliografia
- Antoni Cobos i Pere Gifre (eds.), Llibre de privilegis del Penó de Rocabertí (1356-1490), la Jonquera, Ajuntament de la Jonquera, 2004.
- Santiago Sobrequés i Vidal, Els barons de Catalunya, Barcelona, Teide, 1957.
- Armand de Fluvià i Escorsa, "Los vizcondes y el vizcondado de Peralada, también llamado de Carmençó y de Verges y, finalmente, de Rocabertí", Hidalgía, 31 (1983), 929-934.
- Armand de Fluvià i Escorsa, articles i quadres genealògics sobre els Rocabertí i els Boixadors a la Gran Enciclopèdia Catalana, s. v.
- Ramon Guardiola Rovira, "Salvament del patrimoni artístic nacional (Museu del Prado) i col·lecció Mateu, quan la Guerra Civil, i notícies dels darrers comtes de Peralada", Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 21 (1988), 241-262.
- Negre i Pastell, Pelagi «Els primers vescomtes de Rocabertí». Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 7, 1968, pàg. 20-66.
Enllaços externs
- Els vescomtes de Rocabertí a la Gran Enciclopèdia Catalana (Hiperenciclopèdia)